PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Eliso.
Ano.
Odkud jsi přišla?
Ze svého vesmíru.
VESMÍR NULA
Jak ses sem dostala?
Co se stalo v tvým vesmíru?
- Můžu si hrát taky? - Ne.
Jsi protivný lakomec a moc špatný člověk.
A ty jsi pitomá holka. Hrozně pitomá.
- Tati, vážně mě strčil. - Tak dobře.
Půjdeme za ním.
- Ne, já nechci. - Jen pojď.
Omlouvám se.
- Půjdeš tancovat? - Ne.
Počkej.
Budu s tebou tancovat. Ale ještě jsem ti neodpustila.
Podívej se.
Ta holka bude slavná.
Jednou jo.
Tak běžte.
- Ještě bych tancovala. - Ty jsi k neutahání.
Skončilo to moc brzy.
Poslyš, uvidíš toho kluka ještě?
- Ne. - Jak to myslíš?
- Jak se jmenuje? - Eduard.
- Eduard. A dál? - To nevím.
Co? Ty ses ho nezeptala?
Zrovna když sis našla kamaráda.
My to možná víme.
Jeho otec se jmenuje Marina. Jsou přátelé rodiny Riusových.
Drahoušku, co se děje?
Pojď sem. Co je s tebou?
Trochu moc jsem pila.
Pojď, pomůžu ti.
To nic, to je dobrý.
Ahoj, miláčku.
Zčeše si vlasy z obličeje
A se štěstím jí zase do očí uvidím
Vždycky se spálí ten Kdo se dívá přímo do světla
Štěstí je pomíjivé
Skrývá se i v přímém jasu
Netvrdím, že se mi to líbí
Kdyby to všechno zmizelo
To láska mi plní břicho motýlky
Nemůžu si život nechat utéct Když ho mám přímo před sebou
Já to nechci.
Vezmi si svoje léky.
Mami, pomůže ti to.
Posaď se, chci s tebou mluvit.
Zůstaň tu. Můžeš to všechno slyšet.
Eliso, tohle je konec.
Můj konec. To přece víš, ne?
Slzy si nech na později.
Pořád mám sílu si povídat.
- Mami... - Jen mě poslouchej.
Na tom, že umírám, mě nejvíc štve,
že se nedožiju toho, co z tebe bude.
Co ses narodila, dobře vím,
že dokážeš velké věci.
Máš to v sobě, jen to ještě nevíš.
- Slib mi to. - Co ti mám slíbit?
Že dokážeš velký věci.
Ale jaký?
Když na konci roku bylo to školní představení,
nebyla jsem jediná, kdo to říkal. Viděli to všichni.
Co viděli?
Tvůj dar.
Na psaní, hraní, literaturu, hudbu, umění...
Budeš opravdu slavná umělkyně.
V budoucnu budou všichni studovat tebe.
Co se děje?
- Příští týden se máme rozhodnout... - V čem?
Poslední školní rok si máme vybrat
mezi vědou a uměním.
V čem je problém?
Eliso, zavolej doktora.
Pojď.
Na pohřbu jsi zpívala krásně.
Nevím, kdes vzala tu sílu.
Napadlo mě, že máma poslouchá.
Taky poslouchala.
No tak.
Zítra musím rozhodnout.
- O čem? - O svojí budoucnosti.
Slíbila jsem mámě, že si kvůli ní vyberu umění.
Máma by byla ráda, kdybys dělala, co chceš.
Ale jo.
Chtěla, abych byla umělkyně.
Nemysli na budoucnost.
Budoucnost neexistuje. Co chceš?
Chci, aby máma žila.
UMĚNÍ
UMĚNÍ, HUDBA, DIVADLO UČENÍ, VYSTUPOVÁNÍ
LÁSKA
BUDOUCNOST - ZMĚNIT SVĚT
Nemohla jsem jít na pohřeb.
- To mě mrzí. - To nemusí.
Musí to být těžký. Hlavně ty první dny.
Bude to těžký celý život.
Jo, jasně.
- Ale časem... - Čas neexistuje.
Jistě, že existuje. Kdyby neexistoval, tak nikdy neumřeme.
Claro, včera jsem se rozmyslela.
Nechci umění.
Vybereš si vědu? Skvěle, budeme ve třídě spolu.
- Jdeš na ekonomiku? - Ne, to ne.
- Matika ti jde. - Ne, chci medicínu, nebo chemii.
Nebo fyziku, nevím. Chci dělat výzkum.
Výzkum čeho?
Jak zastavit čas. Nebo ho ovládnout.
Nemusíš mi dávat peníze.
S mým prospěchem studuju první rok zdarma.
Na peníze nemysli.
Tati, navrhli mi, abych studovala dva obory naráz.
- Který? - Matiku a fyziku.
- Nechtěla jsi dělat medicínu? - No, já...
Omdlívám, když vidím krev. Asi bych to nepřekonala.
Ale matika a fyzika?
Nebude to moc těžký?
Ne.
Myslíš, že to nedám?
Ty dokážeš, co si jen usmyslíš.
Promiňte, jste Elisa Montcalmová?
Ano.
Včera o vás mluvili na fakultě.
Četli jsme váš článek o matematice aplikované na horizont událostí
a ohromil nás.
- Otisknete ho v univerzitním časopisu? - Ne.
Ne, chtějí ho přeložit
a poslat do amerického časopisu vědy.
Myslíme si, že ho vydají. Bude mít velký dopad.
Napadlo vás věnovat se astrofyzice?
Ne, já nevím. Asi ne.
Poslyšte, přijďte za mnou do kanceláře.
Pokud jste to napsala bez pomoci, měli bychom se často vídat.
Já nikdy...
Omlouvám se.
Edu, jdeme pozdě.
Je to na fakultě umění, za chvíli zavírají.
Pojď, Edu!
- Jdeme! - No jo.
KONKURZ PRO ZPĚVÁKY A HUDEBNÍKY
Dobře, díky. Můžete jít. Děkuju.
Ne, ta holka přede mnou zpívala falešně
a dali jste jí dva pokusy.
Jsme tu o 15 minut déle.
- Běžte. - Pojď, Òscare.
- Ne, ne, ne. - Ne!
Vy ne. Můžete nám zahrát sám?
- Co? - Já ne.
Jsem tu jako doprovod.
Chybí nám kytarista.
Ocenili bychom pomoc.
Tak hraj.
- Co mám hrát? - Já nevím.
Co se vám líbí.
Srdce mi tak rychle buší
Jen když mi podáš ruku
Není moc známá. Rád ji hraju, ale nerad zpívám.
Budu jenom hrát, jo?
- Dobře, ale je to škoda. - Já můžu zpívat.
Srdce mi tak rychle buší
Jen když mi podáš ruku
Je to jasné, když řekneš: „Jak se máš?“
Sotva můžu mluvit
Ale ty nic nevíš
Ne, nevíš nic, vůbec nic
Nic o mně nevíš
Nikdy jsem netušila
Jak láska funguje
I když moje srdce bylo plné lásky
K tobě
Ze strachu a studu jsem propásla
Tu šanci
Že jednoho dne
Mě budeš taky milovat
Je kruté, když vidím, jak odcházíš
Po boku někoho jiného
S vědomím, že nikdy nezjistíš
Kdo opravdu jsem
S vědomím, že nikdy nezjistíš
Kdo opravdu jsem
Já bych tě vybrala. Hrál jsi dobře.
Jste profesionální zpěvačka?
Ne.
Jméno? Co studujete?
Elisa Montcalmová, matematika a fyzika.
Eduard Marina, ekonomika.
Tak odteď chodíte na hudební hodiny.
Ne, to ne. Já na to nemám čas.
Ale vezměte je, jsou dobří.
Počkej, počkej.
Nezajdeme na kafe?
Vydáš album a singl se bude jmenovat:
„Konečně jsem tě našel“. Nové album Lluíse Antica
s novou pěveckou hvězdou, okouzlující Elisou...
- Jak dál? - Montcalmová.
Montcalmová.
To se špatně říká, chce to umělecký jméno.
Proč?
Nechceš být slavná jenom tady,
musíš dobýt svět.
Montcalmová, Etmontová, Lacmmontová... Pohoří Montcalm.
- Tam je hora Pica d'Estats. - Jo.
Nejvyšší v Katalánsku. Pohoří Montcalm.
Musíš si vybrat jednoduchý jméno.
Vysoký hory... Teide, Aneto, Mont Blanc, Kilimandžáro... Nejvyšší?
Everest.
Elisa Everestová. To nezní špatně.
Elisa... Elisabeth... Elisa... Liz.
Jako Liz Taylorová. Lisbeth, to je ono!
Dámy a pánové, nenahraditelná Lisbeth Everestová.
- Paráda. - Ty jsi blázen.
Ty jsi větší.
Neznám holku, co studuje matiku.
A fyziku.
To je ještě horší. Děsíš mě.
Kolik je tam holek?
Na fyzice sedm a na matematice tři.
Já a dvě další.
Jo, to mi došlo.
Jedna plus dva jsou tři.
Ale víc počtů neovládám.
Proč místo ekonomiky nestuduješ hudbu?
Proč studuješ vědu?
Kdybych měl tvůj talent, tak neváhám.
Ne, já nemám talent.
Jsem dobrá na vzorečky, ale nic víc.
Jestli ti matika jde jen z půlky jako zpěv,
Einstein by měl panikařit. Ale ne, vážně.
Když se objeví životní šance,
jestli si Lluís Antic vážně myslí,
že bys byla skvělá umělkyně,
světoznámá milionářka...
Měla bys vyřešený život. A já...
Co ty?
Já studuju ekonomiku.
- Rozumíš mi? - Ne.
Byl bych tvůj manažer.
Mladý podnikatel se zářnou budoucností
by tě měl na starost.
Domlouval bych alba, plánoval turné.
Staral bych se o čísla.
Ne, o čísla ne.
Umíš jenom jedna plus dva.
Na čísla jsem lepší.
Tak pardon.
A potřebuju snad chlapa, který by mi měl řídit život
a kecat mi do příjmů?
Ty si myslíš, že holky si neporadí,
pokud jim chlap nepomůže, co?
Jsme jenom pěkný tvářičky a všechna práce je na vás,
abychom uspěly?
- To si myslíš? - Já...
Ne, to ne. Vůbec ne.
Ne, to si o mně nemysli. Co jsem řekl? Promiň.
Co jsem řekl?
- Eliso! - Claro, ahoj.
- Co tady děláš? - Nic. Vy se znáte?
Jo, studujeme spolu.
Zpívala jsi skvěle.
- Uvidíme se? - Ne, kdepak.
- To ona zpívala tak dobře? - Jo.
Taková náhoda. Známe se od dětství.
Tak jak jde škola?
Už je to dlouho.
Posaď se ještě.
Udělala jsem chybu. Omluvte mě.
Co se stalo?
- Ahoj. - Ahoj, můžu dál?
Zrovna pracuju.
Mě teď ničí statistika. Co je tohle?
Rovnice.
- Kdy jsi naposledy byla venku? - Kde venku?
Venku s kámošema, odpočinout si.
- Před dvěma roky. - Jo.
Takže zítra jdeme s Òscarem a Eduardem do kina.
Mám tě přemluvit.
- S kým? - S těma klukama.
Jsou fajn. Zaujala jsi je.
- Pořád se na tebe ptají. - Proč?
- Abys šla do kina. - Vážně?
- Proč? - Vyzvednu tě zítra v šest.
Hrají maraton Woodyho Allena.
- Woodyho přece miluješ. - Woody?
Jaký Woody? Neznám ho.
Jestli odmítneš,
přijdeme všichni tři a odtáhneme tě tam.
- To bylo moc Woodyho. - Já bych dala tři další.
- Bylo to pěkný. - Jo?
- Jo. Smál jsem se a tak. - Jasně.
Jen bych je radši viděl v jiný dny.
- Ještě jsi je neviděl? - Ne.
- Žádný? - Ne.
- Ty jo? - Tyhle ne.
Nelíbily se ti?
Já myslela, že točí jen komedie. Hana a její sestry je smutný film.
Proč?
Všechny postavy si lžou, lžou i samy sobě.
- Ale končí to dobře. - Vážně?
Zůstane se sestrami a jsou šťastní.
Naprosto zmatená a hysterická ženská,
která netuší, co hledá, dokud neotěhotní?
To není moc dobrý konec.
Ty jsi dost náročná, co?
Náročná na co?
Na lidi, sama na sebe, na život.
- Jdete na skleničku? - Jasně.
Musím jít, táta mě čeká.
- Bydlíš tady? Doprovodím tě. - Jedu vlakem.
- Já bydlím u nádraží. - Tak tě doprovodím já.
Dobře.
- Tak ahoj. - Jo, ahoj.
Měj se.
- Ahoj. Ohlídej ho. - Jo.
- Čau. - Ahoj.
- Ahoj.
TELEFON
Dobře, že jsem zavolala. Bál se.
Dělá si omeletu.
Nic jinýho uvařit neumí.
Máma s váma nežije?
Umřela. Už to budou dva roky.
Sakra, to je mi líto.
- Chybí ti? - Jo.
Ale kdyby žila, možná by nebyla moc šťastná.
Nelíbilo by se jí, co studuju.
Byla posedlá tím, abych se stala...
Nic neříkej. Velkou umělkyní, hvězdou.
- Clara ti to řekla? - Ne, vidím to stejně.
Napadlo mě to hned, jak jsem tě uslyšel zpívat.
Srdce mi tak rychle buší
Jen když mi podáš ruku
Je to jasné, když řekneš: „Jak se máš?“
Sotva můžu mluvit
Ale ty nic nevíš
Ne, nevíš nic, vůbec nic
Nic o mně nevíš
Mám pocit, že se taky moc neznáš.
S takovým hlasem nemůžeš studovat, co studuješ.
Proč ne? Hudba je matematika. Podívej se na nebe.
Co tam nahoře je?
Všechno se hýbe podle kompasu zákonů a pravidel.
Matematický rovnice jsou zápisy, ze kterých pochopíš fascinující melodie,
který se objevily po Velkým třesku a otevřely cestu existenci.
Vlastně studuju hudbu vesmíru.
Tady bydlím.
Tak dobře.
- Já půjdu. - Nevíš nic, nic o mně nevíš
- To není pravda, protože... - A teď řekneš:
„Mám pocit, že tě znám celý život.“
Nesnáším takový fráze.
Ujede mi vlak. Ahoj.
Vlak už ti ujel. Kdy jede další?
Zítra ráno.
Tak co máš v plánu?
A ty?
Budu s tebou. Jestli teda chceš.
- Chceš? - A ty?
To nepoznáš?
Kam půjdeme?
Doma mám rodiče.
- Vezmi mě někam jinam. - Jinam?
Nemáš v okolí oblíbený místo?
Někde, kde se cítíš jako doma?
Jako...
Někde uvnitř?
Venku.
Jedno tu je.
- Vezmi mě tam. - Je daleko.
Máme čas.
- Chodíš ráda? - Ne.
Ale půjdu.
Můžu ti dát druhý polibek?
Druhý?
Druhý polibek.
Ne.
- Nebude to druhý polibek. - Prošvihneš to?
Co?
- Ženská. - Chlape.
Já ti nerozumím.
Nemusíš mi rozumět.
Tak pojď na to tvoje místo.
Tady to je.
Není to nic extra.
Ale jo, je tady krásně.
Teď.
Teď co?
Teď se znovu políbíme.
Teda jestli chceš.
Ale předtím jsi řekla,
že nechceš druhý polibek.
Myslel jsem...
- Co? - Že se ti to nelíbilo.
Ne, nechci druhý polibek.
Chci třetí.
Třetí?
Eduard Marina, ten kluk ze Sant Cugat.
Co prosím?
Kolik Elis jsi v životě potkal?
„Neodpustím ti, ale zatancujeme si.“
Eliso?
Jsi to ty?
Ale to je...
- Věříš na osud? - Ne, vůbec ne.
Podívej, mám husí kůži.
Ty jsi ta holka...
„Pitomá, hrozně pitomá holka.“
Ne. Ty jsi ta, o který jsem roky snil.
No tak.
Přísahám.
- Ani jsi mě nepoznal. - Taky jsi mě nepoznala.
Hned mě to napadlo.
Ne, vážně. Kdy ti to došlo?
Když jsi mi řekl svoje jméno.
Přišlo mi to nemožný.
Ale po tom polibku... Byl to náš druhý polibek.
Mrzelo mě, žes mě nepoznal,
ale teď lžeš, žes o mně snil.
- To se mi nelíbí. - Ne, to není lež.
Snil jsem o tobě, když jsi byla malá.
Netušil jsem, jak teď vypadáš.
Proč ti to nedošlo dřív?
Počkej.
Co?
Ať je to zajímavější.
- Co? - Polez.
- Zbláznila ses? - Jo. Tak dělej, Eduarde.
Honem.
- Přej si něco. - Co chceš dělat?
Některý chvíle by měly trvat věčně.
- Nebo se opakovat ve všech vesmírech. - Kde?
Proč jsi mě nevzbudila?
Haló?
Jasně, nemám nic lepšího na práci.
- Co děláš? - Opravuju testy.
V poledne musím mít známky.
Věřil bys, že nikdo z čtvrťáku není schopný
použít kvantifikační metodu podle Yangovy-Millsovy teorie?
Vážně? Nechte je propadnout, profesorko Montcalmová.
- Jistě. - Musíš být hrozná učitelka.
- Hele, tenhle tě miluje. - Vážně? Jak to víš?
Nemá vůbec nic správně. Chodí tam jen, aby tě viděl.
Nevěděl, kdo ten předmět bude učit.
Před rokem jsi s ním studovala a teď mu rozdáváš pětky.
Víš co? Je pravda, že má v očích takový pohled,
jako by... - Jako by co? Povídej.
Byl to jenom vtip. Co to povídáš?
Jen jsem žertoval. Zatraceně.
Já studuju pátý ročník a ty učíš bývalý spolužáky,
co tě milujou, a mluvíš mi tu o kvantifikačních metodách
Ho Či Minovy teorie.
Yangovy-Millsovy.
- Vždyť jo. - Mlč, musím to dodělat.
Chceš k snídani tvrdý rohlík? Nic víc tu není.
- Táta šel nakoupit. - Vážně?
Nemá klíče?
Má.
Doporučený dopis. Podepsal jsem to. Nevadí?
Ne.
Šest let?
Jo, ještě uvidíme.
No jo. Eduard...
Celou noc nespal.
Slyšela jsem ho chodit po domě.
Jo, pro mě je to taky těžký.
Co říká Joan?
Je veselý a smutný zároveň.
Eduard říká, že se nevrátíš.
Že Amerika nikdy nepustí génie, který si pustí dovnitř.
Génie?
Když se vezmete,
můžete být spolu.
Vzdálenost by vám nezničila vztah.
Eduard tě potřebuje.
Už nenajde nikoho jako ty. Ani lásku.
Nikdy už by nikoho nemiloval jako tebe.
Jak to víš?
Jsem jeho matka.
Mluvila jsem o tom s Manelem, dal by vám tenhle byt.
My to s Eduardem nikdy neprobírali,
já se nechci vdát. Nikdy se mě neptal.
Neřešili jste to?
To bys pro něj nic neudělala, než ho na tak dlouho opustíš?
Donesla jsem mu dárek.
Dárek?
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máš, mami? - Pojď sem, krásko. Gratuluju.
Moc ti to přejeme.
Máš krásnou budoucnost.
- Jo. - Maneli, pojď sem.
Pojď mi do kuchyně pomoct s večeří.
Co se děje?
UBYTOVÁNÍ V LE CIEL ÉTOILÉ
- Dobrý den! - Dobrý.
Můžete si našetřit a přiletět na Vánoce.
- To je složitější. - Já bych ráda, ale...
Dohlídnete na Eduarda?
Jasně. Bude dělat, že je v pohodě,
a pak probrečí celý den.
Projdeme se s ním.
A když bude brečet, dostane facku.
Díky.
Budeš nám chybět, Eliso.
Vy mně taky.
- Tak jo. - No pojď.
Sakra, je to těžký, co?
Co děláte, pozor.
- Jedeme. - Jo.
- Pojď. - Jo.
- Edu. - Běž.
Počkáme na tebe v baru na rohu.
- Dobře? - Jo, tak jdeme.
Já počkám v autě.
Ahoj, Eliso. Napiš.
Budeme na tebe myslet.
- Moc. - I já.
Co kdybysme se neloučili?
- Jak chceš. - Dej mi pusu
jako na dobrý ráno, nebo dobrou noc, než jdeš spát.
To zní fajn.
KALIFORNSKÁ UNIVERZITA, BERKELEY
Hej! Ty jsi ta nová? Elisabeth?
Ne, počkej, nic neříkej. Elisabeth Mon... Montcoldová.
Montcalmová.
Přesně.
- Říkej mi Elisabeth. - Dobře.
Tak to jsi ty.
Kvůli tobě budu druhý nejchytřejší děcko tady.
Díky. Jmenuju se Robert.
To je tvůj pokoj, já jsem tady.
Kdybys něco potřebovala, tak stačí zaklepat.
Tady máš klíč. Vítej na Univerzitě Berkeley.
- Moc děkuji. - Jdeme na skleničku.
Přidáš se? Provedeme tě.
- Možná později. - Tak jo.
- A těšilo mě. - Mě taky.
Tony!
Počkejte chvíli, slečno Montcliffová.
- Montcalmová. - Montclalmová.
Říkejte mi „Everestová“. Lisbeth Everestová.
Everestová, jako ta hora.
Ano. Montcalm je velká hora,
Everest je taky velká hora. Takže Everestová.
Dobrá. Tohle je pozoruhodný matematický argument,
který může mít velký dopad na kvantovou fyziku, slečno Everestová.
Jsem velmi ohromený.
Ty rovnice by měl vidět doktor Chu
ve Státní laboratoři Lawrence Berkeley.
Určitě to na něj udělá stejný dojem, pokud ne větší.
Co se děje? Co je vám?
Eduarde?
Jo, dobře. Zrovna jsem přišla z nemocnice.
Ne, jen ti chci říct, že jsem potratila.
Ne, nevěděla jsem. Opozdilo se mi to, ale...
Jsem v pořádku.
Ne, mýmu tátovi nic neříkej.
Nechci mu dělat starosti.
Ale nevolám jen kvůli tomu.
Chci ti říct,
že jsem tě poslechla a změním si jméno.
Mají problém s Montcalmovou,
takže si budu říkat Everestová. Lisbeth Everestová.
Co myslíš? Všem se to líbí.
Jestli tady dostuduju, budu doktorka Everestová.
Co myslíš? Zní to dobře, viď?
Tak si na tebe pokaždý vzpomenu.
Miluju tě. A taky mi chybíš.
Ale musíme mluvit vážně,
potrvá dlouho, než se zase uvidíme.
Možná bude lepší, když půjdeme každý svou cestou.
Nemyslíš?
Musím jít. Jo, tak zatím ahoj.
Ahoj.
Čau.
Říkali, žes byla v nemocnici.
- Jsi v pohodě? - Jo, nic mi není. Díky.
Určitě?
Dneska nikam nejdu.
Dobře.
- Určitě? - Jo.
Dobře, zatím ahoj.
Tato studie smyčkové kvantové gravitace a teorie všeho
patří mezi nejgeniálnější úspěchy, které jsme na univerzitě viděli.
Jistě změní směr vědy.
Doktorko Everestová, srdečně blahopřeji.
Jo! Dobře, zlato!
Díky.
Jsem na tebe hrdý, zlato. Pardon. Doktorko Everestová.
- Díky, Roberte. Jsem vyčerpaná. - Jasně.
Stíháš, tati?
Já? Všemu jsem rozuměl!
- Mám tě rád. - A já tebe.
Roberte?
Představíš mi doktora Morgana?
Chci s ním mluvit o budoucnosti svojí...
Doktorky Everestový.
Everestová. Na to si nezvyknu.
Kdo tohle jméno vymyslel?
Já.
Že jo?
Ahoj.
Blahopřeju.
Co si asi řeknou? Zničila jsem mýtus.
Jaký mýtus?
- Víš, jak mi říkají? - Ne.
„Chladnější Everest“. Jako chladnější než Everest.
Nemůžu uvěřit, že tu jsi.
Budu tu jen čtyři dny.
Tak mě odsud dostaň, prosím.
Všechno tohle...
Jsem rád, že se ti daří.
Tady školy neplatí jako u nás.
Jo. Koupila sis dům se zahradou
jako čtyři bloky v Eixamplu,
tak si ty platy umím představit.
Hned jsem věděla, že tohle je dům přímo pro mě.
Pořád někde pobíhám,
takže tohle je moje oáza klidu,
srovnám si tu myšlenky.
Taky chci takovou zahradu, abych si srovnal myšlenky.
Tohle byly za poslední roky ty nejlepší čtyři dny.
Dnešní je poslední.
Zůstaň tady.
- Co? - Zůstaň.
- Vážně? - Mám to říkat znovu?
Jo, řekni to.
Chci, abys tu zůstal. Se mnou.
Jestli chceš, sbal si doma věci,
dej výpověď a co nejdřív se vrať.
Já už mám občanství, můžeme se vzít.
Můžeme mít děti, jestli je budeš chtít.
Ekonoma můžeš dělat i tady.
Nebo budeš doma, aby ses o mě mohl starat.
Mám náročnou práci.
Pořád budu cestovat,
když jí mám tolik.
Neviděli jsme se dvanáct let,
ale myslela jsem na tebe každý den.
A teď jsi tady.
Zůstaň se mnou, dokud nezestárneme
a neumřeme si oba v náruči,
obklopení vnoučaty a možná i pravnoučaty.
To si od života přeju.
Promiň, že jsem byla zbabělá a neuměla to říct dřív.
Milovala jsem tě a miluju tě. Napořád.
Pojď sem.
NOVINKY Z VĚDY A TECHNIKY
OSOBNOST ROKU DOKTORKA EVERESTOVÁ
O 16 LET POZDĚJI
„Osobnost roku“. A pořád to neví.
- Už přijela? - Ještě ne.
Eduard je tak nervózní. Nemůže je udržet na telefonu.
Nemá podezření?
- Snad ne. - Ne?
- Volali, když byla v letadle. - Jo.
Nelekne se,
když nikdo nebude na letišti?
Ne, jenom klid. Uklidni se.
Máma je tu!
Tati, máma je tady!
Ahoj.
Moc jste mi chyběli.
- Miláčku. - Čau, lásko.
- Ahoj. - Dobrý let?
Jsem unavená, ale dobrý.
- Co to má být? Oslava? - Jo.
Tati, Marie,
nemáte pátý výročí svatby?
- Ano, díky. - Já zapomněla. Blahopřeju.
- Díky. - Počkejte, je tady.
Počkejte ještě.
- Je tady, dám vám ji. - Nevím, jak dlouho vydržím.
Potřebuju sprchu.
Lásko, máš tu hrozně důležitý hovor.
Já?
Ze Stockholmu.
Dámy a pánové,
osoba, která odstartovala revoluci v moderní vědě,
a vlastně na celém světě, právě dorazila.
Vážení hosté, dnes je tu s námi
čerstvá držitelka Nobelovy ceny za fyziku v roce 2022,
doktorka Lisbeth Everestová.
- Eliso! - Eliso!
- Tady!
Ahoj.
Co tady děláte?
- Blahopřeju! - Díky.
Celý život jsem obětovala výzkumu,
abych se pokusila vyřešit, co trápilo Einsteina,
abych našla klíč k hádance
čtyř základních sil ve vesmíru.
Dvou jaderných, silné a slabé, elektromagnetické a gravitační.
Podle mnoha vědců teorie všeho
otevře dveře nové éry ve světě vědy. Tím si nejsem jistá.
Pro mě tou sjednocující silou vždycky byla a bude
láska mojí rodiny.
Lidí, díky kterým jsem teď tady.
Se svou trpělivostí a podporou
lépe než já porozuměli důležitosti milníků.
A lásky.
Láska je jedinou silou, která hýbe tímto vesmírem,
a jistě i tou, která kříží a spojuje všechny vesmíry.
Eduarde, jsi moje všechno. Navždy.
Děkuju.
Tvoje matka by byla hrdá.
Pořád jsem na ni myslela.
Ale nejsem umělkyně.
Ale to víš, že jsi.
Jediná, která dešifrovala tajemství vesmíru.
Děti, nastupte.
Děti.
Jo, už jdu.
My jedeme do hotelu. Jedete taky?
- Ne, díky. - Dobře.
Zatím ahoj, Joane.
- Užijte si večeři. - Dobrou noc.
- A foťte! Foťte. - Jasně.
Eduarde, ten muž z ochranky říká,
že královna chce, abych jela s ní. Co mám dělat?
- Pojeď s náma, mami. - Mám hlad.
Ať máma jede, s kým chce. Zlato, ty jsi dneska hvězda.
- Mám s ní jet? - Chtěla bys, ne?
Rozlučte se. Uvidíme se později.
Doktorko Everestová, jste nejjasnější hvězda ve vesmíru.
Ve všech vesmírech.
- Miluju tě. Vás všechny. Zatím ahoj. - Taky tě miluju.
- Ahoj. - Ahoj.
2022 NOBELOVA CENA
Bomba v budově? Jistě, únik plynu.
Dobře. Musíme se vyhnout zácpě.
PARALELNÍ VESMÍRY SE OBJEVUJÍ V MNOHA VĚDECKÝCH TEORIÍCH,
ZATÍM SE ALE NEPODAŘILO PROKÁZAT JEJICH EXISTENCI.